Wednesday, April 30, 2008
Наш омиљени "регионални" редитељ Дарко Митревски припрема свој први холивудски пројекат, са македонском темом. Ево вести:
Producers’ team of film “The Third Halftime”, written and directed by Darko Mitrevski, will arrive at the beginning of May in Macedonia. Double “Oscar” winner Branko Lustic will lead the Hollywood team of “Kings Road Entertainment” film company.
Kiril Dzajkovski will be the music author in the film, to be shot in English language, with Hollywood casting, alongside a number of Macedonian and Balkan actors.
“The Third Halftime” is a film story about Skopje football team “Makedonija”, which won the championship of former fascist football league in the course of World War II, coached by Jew Spic.
According to Mitrevski, the spectacular football games of the 1930s and 1940s will be shown for the first time, along with other historical events, such as Macedonia under fascist occupation, the tragedy and holocaust of Macedonian Jews, as well as the struggle of a small country to gain its freedom and independence.
“In the semifinal, 10,000 people start to chant from the stands ‘Makedonija, Makedonija’. Children around the stadium say ‘The supporters chant the name of our team’, and a man from the crowd says, ‘It is not only the name of our team. It is the name of our country’. It is exciting for me as the author, but also for everyone in Macedonia, when this sentence is spoken in cinemas in America and Europe”, says director Mitrevski.
ДОБА НЕВИНОСТИ је у време изласка његовог претходног филма у српским биоскопима урадило интервју са Митревским. Можете га прочитати овде.
Tuesday, April 29, 2008
Saturday, April 26, 2008
GRESI IZ MLADOSTI
Ovih dana, na Internet je procureo jedan kompromitujući video iz vremena kada je deo ekipe DOBA NEVINOSTI bio na studijama. Pogledajte ga...
Friday, April 25, 2008
FREE WESLEY
Jedan od heroja naše mladosti, utamničen je u Americi:
Hollywood star Wesley Snipes has been sentenced to serve three years in jail for tax evasion. In February the Blade actor was convicted of failing to file his taxes for five years. The star was acquitted of tax fraud and filing a false claim, as well as three misdemeanor counts of willful failure to file a tax return. But on Thursday in Florida, U.S. District Judge William Terrell Hodges sentenced Snipes to three years imprisonment. Earlier this week, Snipes' famous friends, like actors Woody Harrelson and Denzel Washington, sent letters to the judge as character references. The actor's attorneys argued that Snipes' crimes did not warrant a prison sentence, and that the star should be given probation. Details of when Snipes will have to surrender to prison, and where he will serve his sentence have not been released.
Thursday, April 24, 2008
FULL HANCOCK
Pojavio se duži trejler za film HANCOCK Petera Berga koji nestrpljivo očekujemo ovog leta. Uživajte!
PAŽNJA! PAŽNJA!
Jedno podsećanje koje nam je danas stiglo u Inbox:
Za prijave na konkurs „Up to 10 000$ bucks“, festivala Cinema City, preostalo je još nedelju dana.
Konkurs je otvoren 1. aprila, a filmovi su do sada pristigli iz čitavog sveta – iz Japana, Grčke, Srbije, Izraela, Libana, Nemačke, Amerike, Novog Zelanda, Gruzije...
„Up to 10 000$ bucks“ je takmičarska selekcija festivala Cinema City koja će okupiti filmove snimljene budžetom manjim od 10.000 dolara. Polazište za ovaj program je producentsko, odnosno, uslov je ograničen budžetom filma, dok će u samoj selekciji pažnja biti usmerena na umetnički i autorski doprinos filmu. Konkurs je otvoren do 30. aprila, a svi koji žele da se prijave mogu da popune formular na sajtu festivala http://www.cinemacity.org/do10000.
Filmovi će biti prikazivani na formatima DV i Beta SP, uslov je da film nije snimljen ranije od 2006. godine, da je budžet manji od 10 000 dolara i da DVD kopija stigne do 5. maja na adresu:
Cinema City, za 10 soma, Post. fah 246, 21000 Novi Sad.
Selekcija „Up to 10 000$ bucks“ kreirana je da pokaže da za dobar film nije neophodno imati veliki budžet i ogromnu filmsku ekipu, već da se dobrom idejom i pričom uz vođenje reditelja može napraviti zanimljiv i značajan film.
Digitalni formati uticali su na to da mnogi autori mogu da snime film, ne čekajući godinama da prikupe budžet, kao i da ostvarenja postanu nezavisna od zahteva producenata, fondova i komercijalnog uspeha.Selekcija je takmičarska, obuhvatiće tridesetak filmova iz celog sveta koji će se prikazivati u Studiju M, a nagradu za najbolji film dodeliće tročlani žiri, sastavljen od domaćih filmskih autora i producenata.
Predviđeno je da program traje 100 minuta dnevno, a sve vrste i žanrovi filmova - kratki, dokumentarni, animirani, igrani, su dobrodošli. Veliki broj domaćih i stranih autora iz ove selekcije biće gosti Cinema City festivala. Selektor programa je reditelj Sabolč Tolnai, a koordinator Dina Vuković.Internacionalni Festival filma i novih medija Cinema City, održava od 14. do 21. juna 2008. godine u Novom Sadu, u organizaciji Udruženja Exit.
Wednesday, April 23, 2008
LOST AND FOUND
Objavljena je selekcija ovogodišnjeg kanskog festivala i srpski film će biti zastupljen sa jednim filmom u vrlo elitnom terminu. Na Midnight Screeningu biće prikazan Kusturičin igrano-dokumentarni film MARADONA, što znači da će naš film ove godine biti zastupljen tamo, ni kriv ni dužan - nesumnjivo je velika čast što Kusturica čak i sa jednim off-projektom uspeva da se nađe u Kanu, ali on je ipak autor koji je sazreo u jednoj zemlji koje više nema.
Međutim, ovogodišnja selekcija donosi jednu posebno bizarnu zanimljivost.
Ako apstrahujemo pitanja kvaliteta i ličnog ukusa, omnibus LOST AND FOUND, danas predstavlja who's who evropskog festivalskog filma. U njemu su svoje kratke filmove imali kanski pobednik Christian Mungiu, berlinska pobednica Jasmila Žbanić, a ovogodišnji učesnik takmičarskog programa je Kornel Mundruczo čiji film DELTA je proširenje ideje koju je prikazao u svom kratkom filmu iz omnibusa. Tu je bio i Stefan Arsenijević i njegova nominacija za "oskara" predstavlja najveći domet autohtono srpskog filma na festivalskoj sceni u poslednjih deset godina, iako ni ATORZIJA nema puno veze sa srpskim autorskim i produkcionim okolnostima.
Očigledno je da se LOST AND FOUND pretvorio u pravu amajliju svojih autora. Sa spiska reditelja jedino još Nadežda Koseva i Mait Laas nisu postigli uspeh. Ipak, sudeći po prethodnih četvoro, treba se kladiti na ova dva imena.
Sunday, April 20, 2008
ISTORIJSKI DOGAĐAJ
U ponedeljak uveče u Šipražju desiće se istorijski događaj. Neće ostati kamen na kamenu. Posle njega više ništa neće biti isto. Dođite da vidite...
YU Wave dernek u Šipražju!
Nov, žestok, kljakav ali živ DJ tim u gradu, SELEN VELEN, koji sačinjavaju Bebek Dol i Paket Avdija (aka Dimitrije Vojnov i Ivan Velisavljević), pravi eks-yu tulum, dernek, žurku, igranku, u ponedeljak 21. aprila 2008. u klubu Šipražje.
Dođite da se ložimo na muziku virtualne države pre vremena! Da obožavamo sve što je bilo, jeste i biće domaće i surfujemo na jugo-talasima. Ništa new, samo YU!
Puštaćemo SVE. Yu rock blef, bosansku školu, novi val, pank, mejnstrim, monstruozne hitove, elektro pop, ljigu i neoljigu, Bajagu...
Ali isključivo feelgood. Prodajemo optimizam i utopiju. Valjamo opuštanje, promovišemo muvanje.
Dođite da s nama obožavate tu muziku. Ili dođite sa stavom da je to kemp i cool. Igrajte ironično. Da se pržimo, raspadnemo, oznojimo i plešemo u tami! Bez odmaka, s one strane nostalgije.
Samo rakija, samo YU wave! Vaši,
Bebek Dol i Paket Avdija
Friday, April 18, 2008
Sunday, April 13, 2008
LJUPČO LAZAREVSKI R.I.P.
Danas nas je rastužila vest da je na snimanju serije VRATIĆE SE RODE preminuo Ljupčo Lazarevski koji je bio jedna od najupečatljivijih glumačkih pojava u ovoj seriji i jedno od najvćih otkrića koja nam je ova serija pružila. Ovaj naturščik je napravio ulogu koja je po mnogo čemu prevazilazila radove naših profesionalnih glumaca.
Slava mu!
Evo vesti agencije Beta u kojoj je ova tragedija detaljno opisana:
13.04.2008 . Izvor: BETA
Glumac Ljupčo Lazarevski preminuo tokom snimanja
Glumac Ljupčo Lazarevski (46) preminuo je danas u Beogradu tokom snimanja epizode serije "Vratiće se rode", saopšteno je iz koproducentske kuće te serije Cobra filma
Lazarevski, koji je bio pukovnik u penziji Vojske Srbije i dugogodišnji oficir JNA i Vojske Jugoslavije, preminuo je od srčanog udara pola sata pošto je došao na snimanje, navodi se u saopštenju.
Dodaje se da je Lazarevski na snimanje došao i pored toga što je dva dana osećao bolove u grudima "uveravajući i sebe i druge da je u pitanju obična prehlada".
"Ljupčo je bio naš veliki prijatelj, čovek koji nam je uvek nesebično pomagao, a na kraju na naše nagovaranje pristao i da odigra jednu od najzapaženijih uloga u seriji. Ekipa serije 'Vratiće se rode' je u dubokom šoku i izražava veliko žaljenje zbog gubitka dragog prijatelja i saradnika", piše u saopštenju Cobra filma.
Kako je Beti rečeno u producentskoj kući te serije Adrenalin Lazarevski, koji je u seriji glumeo Mikija Nosonju, na snimanje u hotelu "Moskva" u centru Beograda došao je jutros oko šest sati, a preminuo je oko 6.30 od srčanog udara posle neuspele reanimacije.
Lazarevski je rođen 4. jula 1961. godine u Beogradu, gde je završio osnovnu školu, Vojnu gimnaziju "Bratstvo i jedinstvo", a zatim i 1983. godine Vojnu akademiju, kopnenu vojsku, smer inzinjerija.
Po zavrsektu akademije pocinje sa profesionalnom sluzbom u inzinjerijskoj jedinici u Valjevu, u kome je učestvovao u izgradnji i rekonstrukciji puteva u valjevskom regionu i zapadnoj Srbiji.
Iz Valjeva prelazi na službu u zastitnoj jedinici u Beograd, a kasnije je bio zadužen u komandi 1. Armije za sport i fizičku kulturu.
Kao dugogodisnji sportista i radnik u SD "Partizan" ostvario je visoke rezultate u bavljenju sportom sto je kasnije doprinelo razvoju i unapređenju obuke u Vojsci, posebno u specijalnim jedinicama Vojske Srbije i Crne Gore.
Po izbijanju krize na prostoru bivše Jugoslavije aktivno se ukljucio i dao doprinos osposobljavanju pripadnika Vojske Jugoslavije, a posebno specijalnih jedinica.
U toku službe do kraja 2005. godina kada je penzionisan, višse puta je nagrađivan, pohvaljivan i vanredno unapređen u čin pukovnika.
Lazarevski, koji je bio pukovnik u penziji Vojske Srbije i dugogodišnji oficir JNA i Vojske Jugoslavije, preminuo je od srčanog udara pola sata pošto je došao na snimanje, navodi se u saopštenju.
Dodaje se da je Lazarevski na snimanje došao i pored toga što je dva dana osećao bolove u grudima "uveravajući i sebe i druge da je u pitanju obična prehlada".
"Ljupčo je bio naš veliki prijatelj, čovek koji nam je uvek nesebično pomagao, a na kraju na naše nagovaranje pristao i da odigra jednu od najzapaženijih uloga u seriji. Ekipa serije 'Vratiće se rode' je u dubokom šoku i izražava veliko žaljenje zbog gubitka dragog prijatelja i saradnika", piše u saopštenju Cobra filma.
Kako je Beti rečeno u producentskoj kući te serije Adrenalin Lazarevski, koji je u seriji glumeo Mikija Nosonju, na snimanje u hotelu "Moskva" u centru Beograda došao je jutros oko šest sati, a preminuo je oko 6.30 od srčanog udara posle neuspele reanimacije.
Lazarevski je rođen 4. jula 1961. godine u Beogradu, gde je završio osnovnu školu, Vojnu gimnaziju "Bratstvo i jedinstvo", a zatim i 1983. godine Vojnu akademiju, kopnenu vojsku, smer inzinjerija.
Po zavrsektu akademije pocinje sa profesionalnom sluzbom u inzinjerijskoj jedinici u Valjevu, u kome je učestvovao u izgradnji i rekonstrukciji puteva u valjevskom regionu i zapadnoj Srbiji.
Iz Valjeva prelazi na službu u zastitnoj jedinici u Beograd, a kasnije je bio zadužen u komandi 1. Armije za sport i fizičku kulturu.
Kao dugogodisnji sportista i radnik u SD "Partizan" ostvario je visoke rezultate u bavljenju sportom sto je kasnije doprinelo razvoju i unapređenju obuke u Vojsci, posebno u specijalnim jedinicama Vojske Srbije i Crne Gore.
Po izbijanju krize na prostoru bivše Jugoslavije aktivno se ukljucio i dao doprinos osposobljavanju pripadnika Vojske Jugoslavije, a posebno specijalnih jedinica.
U toku službe do kraja 2005. godina kada je penzionisan, višse puta je nagrađivan, pohvaljivan i vanredno unapređen u čin pukovnika.
Wednesday, April 09, 2008
BAJIĆ ON BAJIĆ
Naš drug Đorđe Bajić je pogledao novi film Darka Bajića NA LEPOM PLAVOM DUNAVU, evo njegovih utisaka i fotografija iz renoviranog bioskopa BALKAN:
Bajić o Bajiću:
PIJANI BROD NA LEPOM PLAVOM DUNAVU
Darko Bajić je godinama važio za jednog od najperspektivnijih domaćih autora, ali stauts „dečka koji obećava“ se vremenom potrošio. Godine i decenije su prošle, a ovaj Dorčolac nije uspeo da snimi zaokruženo i u svim segmentima zadovoljavajuće ostvarenje, da isporuči remek-delo koje se od njega očekivalo. Priznajem, njegovi filmovi su uvek spadali u interesantniji deo srpske filmske ponude. „Crni Bombarder“ (1992), „Balkanska pravila“ (1997) i „Rat uživo“ (2000) - da navedem, uslovno, svežije radove - poseduju dopadljivi urbani duh, profesionalnu režiju i ispolirani izgled, ali, zbog određenih manjkavosti (uglavnom scenarističke prirode), nisu vredni bezrezervne hvale.
Posle dugog niza sušnih godina, Darko Bajić se vratio u srpske bioskope novim ostvarenjem od koga se, imajući u vidu ranije uratke, dosta očekivalo. Bajić je za sledeći projekat odabrao film „Na lepom plavom Dunavu“, rađen na osnovu dugovečne pozorišne predstave „Brod ljubavi“. Dobro je poznato da u Srbiji nije lako snimiti dugometražni film, tako da su producenti, "Magična linija" (u čijem je rukovodstvu D.B.) i "Fabrika snova", morali da potraže finansijsku potporu darežljivih moćnika. Film je dobio sredstva na konkursu Filmskog centra Srbije i Ministarstva kulture Republike Srbije, a podržan je i od strane Ministarstva za kapitalne investicije.
Ne zna se tačno koliko je novca odvojeno za snimanje, ali možemo pretpostaviti da se radi o izdašnom iznosu. Jedna od Bajićevih saradnica, Anastasija Buđić (članica najnovije postave grupe „Models“, Playboy zečica, i bivša učesnica drugog serijala „Velikog brata VIP“), otkrila je u jednom intervjuu da se nikada ne bi skidala za neki niskobudžetni film. Kako je dotična u „Lepom plavom Dunavu“ ogolila apsolutno sve čime ju je priroda (i silikonska intervencija) obdarila, nameće se zaključak da je novca bilo sasvim dovoljno kako bi Bajić svoju viziju pretočio u pokretne slike.
Snimanje je počelo krajem 2006. godine na luksuznom brodu „Krajina“, usidrenom na Savskom pristaništu. Posle pauze (prouzrokovane vatrenom stihijom koja je progutala „Krajinu“ početkom januara 2007), „Na lepom plavom Dunavu“ je ušao u post-produkciju. Nestrpljenje je raslo. Optimisti su se nadali da ću upravo ovaj film predstavljati krunu Bajićevog opusa, ali im je sledovalo iznenađenje kada je film premijerno prikazan na zatvaranju FEST-a 2008.
Za početak treba to jasno napisati: „Na lepom plavom Dunavu“ je najslabije ostvarenje koje je u svojoj dosadašnjoj karijeri potpisao Darko Bajić.
Bajić je poznat po tome što ume da vizuelno obogati film, da ga „upakuje“ na najefektniji mogući način, ali ovoga puta su izostali onaj nekadašnji žar i želja za eksperimentisanjem. Novi film ima neprivlačan retro izgled, snimljen je „ravno“ i neuzbudljivo, podseća na filmovanu, delimično raskadriranu pozorišnu predstavu (što i jeste, ali to nikako ne bi trebalo da se oseti). Bez obzira što je snimljen na autentičnim lokacijama, Bajićev uradak deluje kao jeftini TV proizvod realizovan na brzu ruku u oronulim studijima „Avala filma“, na neki rutinski novogodišnji šou iz ranih devedesetih, koji će biti prikazan samo jedan jedini put, i to u trenutku kada su svi gledaoci pijani i/ili mrtvi umorni.
Scenario Nebojše Romčevića je pretrpan za dobro filma. Nemoguće je u okviru 100 minuta prikazati sudbine gotovo 20 likova a ne stvoriti nepotrebnu gužvu. Zbog toga, najviše ispaštaju glumci koji nemaju dovoljno prostora da se razigraju. Zlatko Rakonjac („Mi nismo anđeli 3“) i Ana Bretšnajder („Kad porastem biću kengur“), na primer, ostali su gotovo u potpunosti „neraspakovani“, njihove uloge su svedene na nivo statiranja uz koju repliku. Doduše, izgleda da je dosta scena otpalo u montaži (Bretšnajder je iz prve ruke posvedočila da je njena golišava scena ostala neiskorišćena).
Na internetu sam pronašao podatak da će Bajićev film u doglednoj budućnosti biti premontiran i prikazan kao šestodelna TV serija, što podrazumeva inkorporiranje odbačenih segmenata. Naravno, postavlja se pitanje kako će u prime time-u (koji je po pravilu rezervisam za emitovanje domaćih produkcija) biti plasiran škakljiv materijal kojim Bajićevo „čedo“ obiluje. Teško mi je da zamislim urednika koji će u osam ili devet sati uveče, posle dečjeg crtaća i vesti, prikazati bivšeg ministra Lečića kako prstoumače lubrikant dok se Aleskandar Lazić (najširem auditorijumu poznat kao voditelj vremenske prognoze u jutarnjem programu B-92) uživljava u ulogu njegovog mladog ljubavnika, ili full frontal Ane Franić uguran u predah između seansi verbalne i fizičke torture. Možda bi najbolje rešenje bilo da se „Na lepom plavom Dunavu: Serija“ prikaže u okviru nekog novogodišnjeg maratona, dok anđeli spavaju, debelo posle ponoći, kao perverzna nagrada za one najizdržljivije kojima mazohizam nije stran. Samo, tu se javlja jedan novi problem... Ako se ispoštuju pravila TV maratona i bude puštena kompletna serija, epizoda za epizodom, zbog obimnosti se može desiti da „upadne“ u termin Žikine „Šarenice“.
Nažalost, čak ako glumci u TV verziji na najbolji mogući način iskoriste više prostora, pitanje je da li će to radikalno popraviti stvari. Naime, u narativnom pogledu, film predstavlja jeftinu i ne previše osmišljenu alegoriju o stanju u Evropi i položaju Srbije (i njoj srodnih/sličnih državica) unutar novog poretka. Svaki lik predstavlja po jednu evropsku zemlju, tako da njihova intereakcija simboliše odnos snaga na kontinentu. Romčevićev palubu i utrobu „Krimhilde“, plovećeg „grada greha“, nastanjuje hodajućim stereotipima: Grk je homoseksualac, Nemica ne može da doživi orgazam dok je pod svoje ne uzme Rumun, Slovenka se dobro prodala, Poljak je fanatični katolik... Pošto film počiva na prilično očiglednim i pojednostavljenim paralelama likovi su svedeni na papirnate i neuverljive ilustracije odnosa u EU. Vrhunac prvoloptaškog poentiranja je bez konkurencije scena u kojoj Srpkinju Sašu siluju pred gostima i osobljem „Krimhilde“ koji su užasnuti ali nespremni da joj pomognu. Takav pristup je možda moglo da funkcioniše na pozornici, ali ne i u bioskopskor inkarnaciji. Bukvalno preuzimanje postjećih teatarskih rešenja nikada nije bilo pametan potez prilikom filmske adaptacije. Pozorište je jedno, film nešto sasvim drugo. Ova dva medija imaju suštinski različit pristup naraciji, glumi, režiji... Bajić ovo izgleda nije uočio, tako da pozorišnu stilizovanost uporno pokušava da uklopi sa realističkim okvirom u koji postavlja svoje likove.
Da stvar bude gora, odluka da film bude na engleskom je dodatno opteretila glumačku podelu. Engleski jeste, na prvi pogled, pravi izbor. Likovi (sem jednog ili dva) nisu srpske nacionalnosti, tako da se engleski nameće kao logičan model komunikacije. Nažalost, jedan deo domaćih glumaca se nije najbolje snašao u ovoj situaciji. Replike koje Branislav Lečić (u ulozi Nemaca Horsta), Miki Manojlović (Šveđanin Karl) i Dragan Nikolić (izdavač iz Francuske) izgovaraju na (često pijanom) engleskom (sve sa pokušajem odgovarajućeg akcenta) savršeno su neuverljive i gotovo nerazumljive. Lečić je posebno užasan, a njegovi patetični pokušaji izgovaranja engleskih reči sa nemačkim akcentom podsećaju na neuspešni pokušaj imitacije Selersovog inspektora Kluzoa. Scena u kojoj se Francuz i Nemac opijaju je jedna od najneprijatnijih scena u srpskoj kinematografiji – bilo me je sramota da gledam te nemušte pokušaje glume, tim pre što se radi o ljudima koji imaju dugu karijeru i priličan ugled. Dovoljno je uporediti nastup Tima Seyfija (kome engleski takođe nije maternji jezik) i naših bardova, i uvideti razliku u klasi (preciznije rečeno, u klasama).
Pored Seyfija (Turčina na radu u Nemačkoj, poznatog svetskoj javnosti po ulozi u sjajnom filmu Fatiha Akina „Glavom kroz zid“), inostrano pojačanje sačinjavaju izvesni Michael Piccirilli (koji je svojevremeno bio izglasan za momka sa kojim bi se Australijanke najrađe zabavljale) i tri sredovečne Nemice komplikovanih imena koje su nastupale u TV produkcijama i filmovima tipa „Anthropophagus 2000“ (1999) ili „Ants in My Pants“ (2000). Učešće stranih glumaca daje filmu određenu živopisnost, ali nije iskorišćeno na najbolji način. Prava je šteta što Seyfi nije dobio više prostora (u središnjem delu filma njegov lik gotovo u potpunosti nestaje) i bolji scenario koji bi mu pomogao da pokaže svoj neosporni talenat.
Ipak, bez obzira na brojne mane, „Na lepom plavom Dunavu“ poseduje jedan kvalitet koji ga čini vrednim gledanja. Naime, film je toliko bizaran da na momente postaje izuzetno zabavan. Kada sam krenuo u specijalno za potrebe prikazivanja ovog filma obnovljeni bioskop „Balkan“, nisam ni slutio šta me očekuje. Pretpostavio sam da film nije baš sjajan, što se i ispostavilo kao tačno, ali mi niko nije rekao da će biti baš ovoliko smešan. U pojedinim momentima sam se glasno smejao, što mi se u bioskopu (pogotovo tokom gledanja nekog domaćeg filma) retko dešava. Jačekovo (Goran Jevtić) obmotavanje glave samolepljivom trakom me je zbog svoje apsurdnosti i prenaglašenog patosa navelo da poskačim od neverice i veselja. Doduše, ne verujem da je Bajićeva namera bila da snimi brzopoteznu, pučku komediju, ali konačni rezultat je toliko groteskno spektakularan da se prosto mora pogledati da bi se poverovalo da je ovako nešto snimljeno u zemlji Srbiji.
„Na lepom plavom Dunavu“ se u izvesnoj meri može uporediti sa „Odbačenim“ Miše Radivojevića, art house filmom koji je začinjen pikantnim erotskim prizorima. Za razliku od svog starijeg kolege koji čvrsto drži gotovo sve konce u rukama, Bajić se potpuno raspojasao, pustio libidu na volju. Teško da mogu da se setim srpskog filma u kome je bilo ovoliko seksa. Radnja je smeštena na luksuzni brod „Krimhilda“ koji služi kao svojevrsna ploveća javna kuća, što otvara mogućnost da se erotomanska lepeza raširi do kraja. Smeštanje radnje filma u javnu kuću i/ili kabare, sve sa snažnom političkom konotacijom, nije filmska novina. I drugi su to radili. Setimo se samo filmova kao što su čuveni Fosov „Kabare“ („Cabaret“, 1972) ili Brasova eksploatacijska poslastica „Salon Kiti“ („Salon Kitty“, 1976), a sličnih pokušaja je ranije bilo i u jugoslovenskoj kinematografiji (na primer, Lordan Zafranović u „Okupaciji u 26 slika“, 1978; Nikola Stojanović u zlosrećnom „Belle epoque“, 1990/2007/2008). Nažalost, ovaj potentni koncept je u „Na lepom plavom Dunavu“ samo polovično iskorišćen. Kombinujući blatantnu karnalnu eksploataciju sa ustajalim političkim komentarom, Bajić je u idejnom smislu u potpunosti omašio metu.
Da je „Na lepom plavom Dunavu“ snimljen osamdesetih, predstavljao bi pravu seksualnu revoluciju u sferi srpskog filma. Danas je situacija drugačija. U poređenju sa „Milošem Brankovićem“, Bajićev film deluje anahrono, pre svega zbog svoje naivnosti i klišetiziranosti u pogledu tretiranja seksualnih praksi. „Erotske vragolije“ održavaju pažnju, film uglavnom nije dosadan, ali i igranje na tu kartu ima granice. Čini se da Bajić pokušava da seksom popuni praznine u priči, ali mu to ne uspeva. Ipak, zanimljivo je bilo videti poznate glumce u za njih netipičnim situacijama. Bojana Maljević, primera radi, u ovom filmu pokazuje više čari nego što je od nje bilo za očekivati. Slično važi i za ostale aktere. Bajić ne štedi svoje glumce, gotovo svi mlađi od četrdeset godina su dobili zadatak da se obnaže, pokazujući svoje adute. To što u filmu ima puno golotinje, ne znači i da je uzbudljiv. Čini se da je jedina svrha pojedinih prizora da se glumci dovedu u neprijatnu situaciju, što i u gledaocu izaziva nalagodnost ali i radoznalost koliko će se daleko ići. Bez obzira na određeni stepen eksplicitnosti, seks je prikazan na prilično naivan način, ali je, što je za svaku pohvalu, za pojmove srpskog filma prilično raznovrstan. Ne tvrdim da je Bajić snimio srpsku verziju „Šortbasa“ („Shortbus“, 2006), ali pomalo iznenađuje na šta su sve glumci bili spremni.
Čini mi se da bi spas Bajićevog filma mogao biti baš u insistiranju na seksu i eksploatacijskim elementima. Zna se, gde je eros tu je i tanatos. Imajući u vidu brod nosi ime osvetoljubive kraljice iz germanske mitologije, očekivao sam da će finale doneti krvavu naplatu računa, ali sam ostao razočaran. Ipak, lovci na bizarnosti u srpskoj kinematografiji će biti presrećni što „Na lepom plavom Dunavu“ sadrži bar deset „morate videti da bi poverovali“ scena, ali ova vrsta hrabrosti nije dovoljna da film u celini učini kvalitetnim.
Posebnu pozornost zavređuju sledeće scene:
1. Đorđo (Marko Savić), posle kraćeg cenkanja i dogovaranja, plaća Jani (Ana Maljević) da ga opkorači kako bi joj fotografisao „ribicu“. Naravno, ovo posmatraju ostali zaposleni na brodu. Nešto kasnije, Ana Maljević se podsmeva muškoj nesigurnosti glumeći odu dildu prikačenom na zid potpalublja. (Inače, taj dildo se toliko često pojavljuje u kadru da je zaslužio pominjanje na špici, čak ispred i nekih viđenijih glumačkih figura.)
2. Pevačko-plesne tačke inspirisane filmovima „Kabare“ i „Sav taj jazz“ u kojima Šef (Seyfi) u providnoj majici i pratnji razgolićenih igračica i igrača peva besmislene (jedan čak i na temu proizvoda farmakološke industrije), lascivne i dvosmislene tekstove, u jednom trenutku čak izvodeći i striptiz.
3. Mazohističko-voajerska scena u kojoj se francuski izdavač (Nikolić) prikrada svojoj supruzi Marijani (Bojana Maljević) dok vodi ljubav sa mladim perspektivnim piscem (Piccirilli), u ovoj sceni sa povezom preko očiju, da bi je zamolio da ne svrši.
4. Vasil (Ivan Bosiljčić) pokazuje ogoljene polutke svoje zadnjice sredovečnim Nemicama, istrajno ih nagovarajući da mu „opipaju olimpijski mišić“.
5. Prizor u kome Nina (Jelena Gavrilović) stavlja ogromni (već pomenuti) venasti dildo pored statuete Bogorodice pred kojom se moli Jaček (Jevtić).
6. Prvi orgazam koji doživljava udovica Gerda (Ursula Gottwald) dok je Vasil oralno zadovoljava na palubi broda (Gerda tom prilikom razbija tišinu noćne plovidbe uslicima zahvalnosti zbog svog „rumunskog orgazma“.)
7. Lezbijski poljubac starih drugarica Hane (Sarah-Lavina Schmidbauer) i Elke (Cornelia De Pablos), žena u poodmaklim godinama kojima je toliko dosadno da više ne zaziru ni od eksperimentisanja pred istočno-evropskom publikom.
8. Prekinuti seksualni odnos Horsta (Lečić) i Jorgosa (Aleksandar Lazić), sve sa nagoveštajem oralnog seksa i prstima umazanim lubrikantom.
9. Orgije koje se tokom finala odigravaju na više mesta na brodu. Pored profesionalnih glumaca, za potrebe snimanja ovih scena je angažovana i Anastasija Buđić.
10. Sado-mazohistički odnos Srpkinje Saše (Ana Franić) i Šveđanina Karla (Manojlović), koji kulminira brutalnim silovanjem pred nepomičnim putnicima i osobljem broda tokom tek posluženog kontinentalnog doručka.
A, sada: iskrcavanje! Izaberite svoj otrov, i više sreće na sledećoj plovidbi!
PIJANI BROD NA LEPOM PLAVOM DUNAVU
Darko Bajić je godinama važio za jednog od najperspektivnijih domaćih autora, ali stauts „dečka koji obećava“ se vremenom potrošio. Godine i decenije su prošle, a ovaj Dorčolac nije uspeo da snimi zaokruženo i u svim segmentima zadovoljavajuće ostvarenje, da isporuči remek-delo koje se od njega očekivalo. Priznajem, njegovi filmovi su uvek spadali u interesantniji deo srpske filmske ponude. „Crni Bombarder“ (1992), „Balkanska pravila“ (1997) i „Rat uživo“ (2000) - da navedem, uslovno, svežije radove - poseduju dopadljivi urbani duh, profesionalnu režiju i ispolirani izgled, ali, zbog određenih manjkavosti (uglavnom scenarističke prirode), nisu vredni bezrezervne hvale.
Posle dugog niza sušnih godina, Darko Bajić se vratio u srpske bioskope novim ostvarenjem od koga se, imajući u vidu ranije uratke, dosta očekivalo. Bajić je za sledeći projekat odabrao film „Na lepom plavom Dunavu“, rađen na osnovu dugovečne pozorišne predstave „Brod ljubavi“. Dobro je poznato da u Srbiji nije lako snimiti dugometražni film, tako da su producenti, "Magična linija" (u čijem je rukovodstvu D.B.) i "Fabrika snova", morali da potraže finansijsku potporu darežljivih moćnika. Film je dobio sredstva na konkursu Filmskog centra Srbije i Ministarstva kulture Republike Srbije, a podržan je i od strane Ministarstva za kapitalne investicije.
Ne zna se tačno koliko je novca odvojeno za snimanje, ali možemo pretpostaviti da se radi o izdašnom iznosu. Jedna od Bajićevih saradnica, Anastasija Buđić (članica najnovije postave grupe „Models“, Playboy zečica, i bivša učesnica drugog serijala „Velikog brata VIP“), otkrila je u jednom intervjuu da se nikada ne bi skidala za neki niskobudžetni film. Kako je dotična u „Lepom plavom Dunavu“ ogolila apsolutno sve čime ju je priroda (i silikonska intervencija) obdarila, nameće se zaključak da je novca bilo sasvim dovoljno kako bi Bajić svoju viziju pretočio u pokretne slike.
Snimanje je počelo krajem 2006. godine na luksuznom brodu „Krajina“, usidrenom na Savskom pristaništu. Posle pauze (prouzrokovane vatrenom stihijom koja je progutala „Krajinu“ početkom januara 2007), „Na lepom plavom Dunavu“ je ušao u post-produkciju. Nestrpljenje je raslo. Optimisti su se nadali da ću upravo ovaj film predstavljati krunu Bajićevog opusa, ali im je sledovalo iznenađenje kada je film premijerno prikazan na zatvaranju FEST-a 2008.
Za početak treba to jasno napisati: „Na lepom plavom Dunavu“ je najslabije ostvarenje koje je u svojoj dosadašnjoj karijeri potpisao Darko Bajić.
Bajić je poznat po tome što ume da vizuelno obogati film, da ga „upakuje“ na najefektniji mogući način, ali ovoga puta su izostali onaj nekadašnji žar i želja za eksperimentisanjem. Novi film ima neprivlačan retro izgled, snimljen je „ravno“ i neuzbudljivo, podseća na filmovanu, delimično raskadriranu pozorišnu predstavu (što i jeste, ali to nikako ne bi trebalo da se oseti). Bez obzira što je snimljen na autentičnim lokacijama, Bajićev uradak deluje kao jeftini TV proizvod realizovan na brzu ruku u oronulim studijima „Avala filma“, na neki rutinski novogodišnji šou iz ranih devedesetih, koji će biti prikazan samo jedan jedini put, i to u trenutku kada su svi gledaoci pijani i/ili mrtvi umorni.
Scenario Nebojše Romčevića je pretrpan za dobro filma. Nemoguće je u okviru 100 minuta prikazati sudbine gotovo 20 likova a ne stvoriti nepotrebnu gužvu. Zbog toga, najviše ispaštaju glumci koji nemaju dovoljno prostora da se razigraju. Zlatko Rakonjac („Mi nismo anđeli 3“) i Ana Bretšnajder („Kad porastem biću kengur“), na primer, ostali su gotovo u potpunosti „neraspakovani“, njihove uloge su svedene na nivo statiranja uz koju repliku. Doduše, izgleda da je dosta scena otpalo u montaži (Bretšnajder je iz prve ruke posvedočila da je njena golišava scena ostala neiskorišćena).
Na internetu sam pronašao podatak da će Bajićev film u doglednoj budućnosti biti premontiran i prikazan kao šestodelna TV serija, što podrazumeva inkorporiranje odbačenih segmenata. Naravno, postavlja se pitanje kako će u prime time-u (koji je po pravilu rezervisam za emitovanje domaćih produkcija) biti plasiran škakljiv materijal kojim Bajićevo „čedo“ obiluje. Teško mi je da zamislim urednika koji će u osam ili devet sati uveče, posle dečjeg crtaća i vesti, prikazati bivšeg ministra Lečića kako prstoumače lubrikant dok se Aleskandar Lazić (najširem auditorijumu poznat kao voditelj vremenske prognoze u jutarnjem programu B-92) uživljava u ulogu njegovog mladog ljubavnika, ili full frontal Ane Franić uguran u predah između seansi verbalne i fizičke torture. Možda bi najbolje rešenje bilo da se „Na lepom plavom Dunavu: Serija“ prikaže u okviru nekog novogodišnjeg maratona, dok anđeli spavaju, debelo posle ponoći, kao perverzna nagrada za one najizdržljivije kojima mazohizam nije stran. Samo, tu se javlja jedan novi problem... Ako se ispoštuju pravila TV maratona i bude puštena kompletna serija, epizoda za epizodom, zbog obimnosti se može desiti da „upadne“ u termin Žikine „Šarenice“.
Nažalost, čak ako glumci u TV verziji na najbolji mogući način iskoriste više prostora, pitanje je da li će to radikalno popraviti stvari. Naime, u narativnom pogledu, film predstavlja jeftinu i ne previše osmišljenu alegoriju o stanju u Evropi i položaju Srbije (i njoj srodnih/sličnih državica) unutar novog poretka. Svaki lik predstavlja po jednu evropsku zemlju, tako da njihova intereakcija simboliše odnos snaga na kontinentu. Romčevićev palubu i utrobu „Krimhilde“, plovećeg „grada greha“, nastanjuje hodajućim stereotipima: Grk je homoseksualac, Nemica ne može da doživi orgazam dok je pod svoje ne uzme Rumun, Slovenka se dobro prodala, Poljak je fanatični katolik... Pošto film počiva na prilično očiglednim i pojednostavljenim paralelama likovi su svedeni na papirnate i neuverljive ilustracije odnosa u EU. Vrhunac prvoloptaškog poentiranja je bez konkurencije scena u kojoj Srpkinju Sašu siluju pred gostima i osobljem „Krimhilde“ koji su užasnuti ali nespremni da joj pomognu. Takav pristup je možda moglo da funkcioniše na pozornici, ali ne i u bioskopskor inkarnaciji. Bukvalno preuzimanje postjećih teatarskih rešenja nikada nije bilo pametan potez prilikom filmske adaptacije. Pozorište je jedno, film nešto sasvim drugo. Ova dva medija imaju suštinski različit pristup naraciji, glumi, režiji... Bajić ovo izgleda nije uočio, tako da pozorišnu stilizovanost uporno pokušava da uklopi sa realističkim okvirom u koji postavlja svoje likove.
Da stvar bude gora, odluka da film bude na engleskom je dodatno opteretila glumačku podelu. Engleski jeste, na prvi pogled, pravi izbor. Likovi (sem jednog ili dva) nisu srpske nacionalnosti, tako da se engleski nameće kao logičan model komunikacije. Nažalost, jedan deo domaćih glumaca se nije najbolje snašao u ovoj situaciji. Replike koje Branislav Lečić (u ulozi Nemaca Horsta), Miki Manojlović (Šveđanin Karl) i Dragan Nikolić (izdavač iz Francuske) izgovaraju na (često pijanom) engleskom (sve sa pokušajem odgovarajućeg akcenta) savršeno su neuverljive i gotovo nerazumljive. Lečić je posebno užasan, a njegovi patetični pokušaji izgovaranja engleskih reči sa nemačkim akcentom podsećaju na neuspešni pokušaj imitacije Selersovog inspektora Kluzoa. Scena u kojoj se Francuz i Nemac opijaju je jedna od najneprijatnijih scena u srpskoj kinematografiji – bilo me je sramota da gledam te nemušte pokušaje glume, tim pre što se radi o ljudima koji imaju dugu karijeru i priličan ugled. Dovoljno je uporediti nastup Tima Seyfija (kome engleski takođe nije maternji jezik) i naših bardova, i uvideti razliku u klasi (preciznije rečeno, u klasama).
Pored Seyfija (Turčina na radu u Nemačkoj, poznatog svetskoj javnosti po ulozi u sjajnom filmu Fatiha Akina „Glavom kroz zid“), inostrano pojačanje sačinjavaju izvesni Michael Piccirilli (koji je svojevremeno bio izglasan za momka sa kojim bi se Australijanke najrađe zabavljale) i tri sredovečne Nemice komplikovanih imena koje su nastupale u TV produkcijama i filmovima tipa „Anthropophagus 2000“ (1999) ili „Ants in My Pants“ (2000). Učešće stranih glumaca daje filmu određenu živopisnost, ali nije iskorišćeno na najbolji način. Prava je šteta što Seyfi nije dobio više prostora (u središnjem delu filma njegov lik gotovo u potpunosti nestaje) i bolji scenario koji bi mu pomogao da pokaže svoj neosporni talenat.
Ipak, bez obzira na brojne mane, „Na lepom plavom Dunavu“ poseduje jedan kvalitet koji ga čini vrednim gledanja. Naime, film je toliko bizaran da na momente postaje izuzetno zabavan. Kada sam krenuo u specijalno za potrebe prikazivanja ovog filma obnovljeni bioskop „Balkan“, nisam ni slutio šta me očekuje. Pretpostavio sam da film nije baš sjajan, što se i ispostavilo kao tačno, ali mi niko nije rekao da će biti baš ovoliko smešan. U pojedinim momentima sam se glasno smejao, što mi se u bioskopu (pogotovo tokom gledanja nekog domaćeg filma) retko dešava. Jačekovo (Goran Jevtić) obmotavanje glave samolepljivom trakom me je zbog svoje apsurdnosti i prenaglašenog patosa navelo da poskačim od neverice i veselja. Doduše, ne verujem da je Bajićeva namera bila da snimi brzopoteznu, pučku komediju, ali konačni rezultat je toliko groteskno spektakularan da se prosto mora pogledati da bi se poverovalo da je ovako nešto snimljeno u zemlji Srbiji.
„Na lepom plavom Dunavu“ se u izvesnoj meri može uporediti sa „Odbačenim“ Miše Radivojevića, art house filmom koji je začinjen pikantnim erotskim prizorima. Za razliku od svog starijeg kolege koji čvrsto drži gotovo sve konce u rukama, Bajić se potpuno raspojasao, pustio libidu na volju. Teško da mogu da se setim srpskog filma u kome je bilo ovoliko seksa. Radnja je smeštena na luksuzni brod „Krimhilda“ koji služi kao svojevrsna ploveća javna kuća, što otvara mogućnost da se erotomanska lepeza raširi do kraja. Smeštanje radnje filma u javnu kuću i/ili kabare, sve sa snažnom političkom konotacijom, nije filmska novina. I drugi su to radili. Setimo se samo filmova kao što su čuveni Fosov „Kabare“ („Cabaret“, 1972) ili Brasova eksploatacijska poslastica „Salon Kiti“ („Salon Kitty“, 1976), a sličnih pokušaja je ranije bilo i u jugoslovenskoj kinematografiji (na primer, Lordan Zafranović u „Okupaciji u 26 slika“, 1978; Nikola Stojanović u zlosrećnom „Belle epoque“, 1990/2007/2008). Nažalost, ovaj potentni koncept je u „Na lepom plavom Dunavu“ samo polovično iskorišćen. Kombinujući blatantnu karnalnu eksploataciju sa ustajalim političkim komentarom, Bajić je u idejnom smislu u potpunosti omašio metu.
Da je „Na lepom plavom Dunavu“ snimljen osamdesetih, predstavljao bi pravu seksualnu revoluciju u sferi srpskog filma. Danas je situacija drugačija. U poređenju sa „Milošem Brankovićem“, Bajićev film deluje anahrono, pre svega zbog svoje naivnosti i klišetiziranosti u pogledu tretiranja seksualnih praksi. „Erotske vragolije“ održavaju pažnju, film uglavnom nije dosadan, ali i igranje na tu kartu ima granice. Čini se da Bajić pokušava da seksom popuni praznine u priči, ali mu to ne uspeva. Ipak, zanimljivo je bilo videti poznate glumce u za njih netipičnim situacijama. Bojana Maljević, primera radi, u ovom filmu pokazuje više čari nego što je od nje bilo za očekivati. Slično važi i za ostale aktere. Bajić ne štedi svoje glumce, gotovo svi mlađi od četrdeset godina su dobili zadatak da se obnaže, pokazujući svoje adute. To što u filmu ima puno golotinje, ne znači i da je uzbudljiv. Čini se da je jedina svrha pojedinih prizora da se glumci dovedu u neprijatnu situaciju, što i u gledaocu izaziva nalagodnost ali i radoznalost koliko će se daleko ići. Bez obzira na određeni stepen eksplicitnosti, seks je prikazan na prilično naivan način, ali je, što je za svaku pohvalu, za pojmove srpskog filma prilično raznovrstan. Ne tvrdim da je Bajić snimio srpsku verziju „Šortbasa“ („Shortbus“, 2006), ali pomalo iznenađuje na šta su sve glumci bili spremni.
Čini mi se da bi spas Bajićevog filma mogao biti baš u insistiranju na seksu i eksploatacijskim elementima. Zna se, gde je eros tu je i tanatos. Imajući u vidu brod nosi ime osvetoljubive kraljice iz germanske mitologije, očekivao sam da će finale doneti krvavu naplatu računa, ali sam ostao razočaran. Ipak, lovci na bizarnosti u srpskoj kinematografiji će biti presrećni što „Na lepom plavom Dunavu“ sadrži bar deset „morate videti da bi poverovali“ scena, ali ova vrsta hrabrosti nije dovoljna da film u celini učini kvalitetnim.
Posebnu pozornost zavređuju sledeće scene:
1. Đorđo (Marko Savić), posle kraćeg cenkanja i dogovaranja, plaća Jani (Ana Maljević) da ga opkorači kako bi joj fotografisao „ribicu“. Naravno, ovo posmatraju ostali zaposleni na brodu. Nešto kasnije, Ana Maljević se podsmeva muškoj nesigurnosti glumeći odu dildu prikačenom na zid potpalublja. (Inače, taj dildo se toliko često pojavljuje u kadru da je zaslužio pominjanje na špici, čak ispred i nekih viđenijih glumačkih figura.)
2. Pevačko-plesne tačke inspirisane filmovima „Kabare“ i „Sav taj jazz“ u kojima Šef (Seyfi) u providnoj majici i pratnji razgolićenih igračica i igrača peva besmislene (jedan čak i na temu proizvoda farmakološke industrije), lascivne i dvosmislene tekstove, u jednom trenutku čak izvodeći i striptiz.
3. Mazohističko-voajerska scena u kojoj se francuski izdavač (Nikolić) prikrada svojoj supruzi Marijani (Bojana Maljević) dok vodi ljubav sa mladim perspektivnim piscem (Piccirilli), u ovoj sceni sa povezom preko očiju, da bi je zamolio da ne svrši.
4. Vasil (Ivan Bosiljčić) pokazuje ogoljene polutke svoje zadnjice sredovečnim Nemicama, istrajno ih nagovarajući da mu „opipaju olimpijski mišić“.
5. Prizor u kome Nina (Jelena Gavrilović) stavlja ogromni (već pomenuti) venasti dildo pored statuete Bogorodice pred kojom se moli Jaček (Jevtić).
6. Prvi orgazam koji doživljava udovica Gerda (Ursula Gottwald) dok je Vasil oralno zadovoljava na palubi broda (Gerda tom prilikom razbija tišinu noćne plovidbe uslicima zahvalnosti zbog svog „rumunskog orgazma“.)
7. Lezbijski poljubac starih drugarica Hane (Sarah-Lavina Schmidbauer) i Elke (Cornelia De Pablos), žena u poodmaklim godinama kojima je toliko dosadno da više ne zaziru ni od eksperimentisanja pred istočno-evropskom publikom.
8. Prekinuti seksualni odnos Horsta (Lečić) i Jorgosa (Aleksandar Lazić), sve sa nagoveštajem oralnog seksa i prstima umazanim lubrikantom.
9. Orgije koje se tokom finala odigravaju na više mesta na brodu. Pored profesionalnih glumaca, za potrebe snimanja ovih scena je angažovana i Anastasija Buđić.
10. Sado-mazohistički odnos Srpkinje Saše (Ana Franić) i Šveđanina Karla (Manojlović), koji kulminira brutalnim silovanjem pred nepomičnim putnicima i osobljem broda tokom tek posluženog kontinentalnog doručka.
A, sada: iskrcavanje! Izaberite svoj otrov, i više sreće na sledećoj plovidbi!
Tuesday, April 08, 2008
KNJIGA SENKI-PREMIJERA
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiUd27QE0eh1pNvu4sXNIzw7cgc5LiovHVNMcVwxsSKeYuAgTbiwa7fXenUnCXXpmthUE1Ke6LmVP8pOyr4fSmbE2X-HXLppnC_N8aOkA_cqbpaNj0Z0PVoQxMjXV5E7aPt0JJG/s320/Poster+za+BG.jpg)
Jovan Ristić, junak koji stoji iza Beokona javlja o premijeri novog srpskog fantasy filma KNJIGA SENKI koja će se održati u petak:
Društvo ljubitelja fantastike “Lazar Komarčić”, konvencija “Beokon” i Festival srpskog filma fantastike (FSFF) predstavljaju, u saradnji sa Domom kulture Studentski grad (DKSG):
dugometražni film Petra M. Kovačevića
KNJIGA SENKI
Beogradska premijera, velika sala DKSG, petak 11. april, 20:00. Ulaz je besplatan.
Režiser, scenarista, montažer, direktor fotografije, snimatelj, šminker: autor specijalnih i vizuelnih efekata: Petar M. Kovačević
Producent i kostimograf: Vesna Kovačević
Muzika: Zlatko Stevanović
Sponzor: NVO “Forca”, Požega
Budžet: 1.000 evra, snimano kamerom PANASONIK MD-9000
Uloge tumače: Lazar Mitrović, Marija Nikitović, Zlatko Stevanović, Nevena Milojević, Nevena Todosijević, Ivana Kovačević, Milorad Ignjević, Dunja Petrović
Godina proizvodnje: 2007 – nezavisna produkcija “Planet film”, Požega.
T: 65 minuta
Trejler: http://www.youtube.com/watch?v=cVxGM2QTZ5U
Potreba za životnim prostorom i napadi Huna smatrani su za glavne razloge seobe Slovena. Ali, grdnije je i veće zlo njih odande oteralo; zlo za koje niko nije znao da postoji…
Dva srednjoškolca iz Požege odlaze na pecanje, ali u šumi sasvim slučajno iskopaju drevnu knjigu, koja je pisana latinskim jezikom. Pošto ne stoje najbolje sa učenjem, a ne bi svakom da pričaju o onom što su našli, oni se obraćaju drugarici, razrednoj štreberki, za pomoć oko prevođenja. Avaj, ubrzo otkrivaju da je knjiga bila zakopana sa dobrim razlogom, i da bi za svakog bilo bolje da nikad nije otkopana...
O NASTANKU FILMA:
“Knjigu senki”, dugometražni fantazijski film sa specijalnim i kompjuterskim efektima iz kućne radinosti, snimio je Petar M. Kovačević iz Požege, uz pomoć nekoliko prijatelja. Ono što je neobično u vezi sa njim jeste da ima 17 godina, da nema formalnog filmskog obrazovanja i da dolazi iz malog grada. Ali, ko kaže da srpski filmovi mogu nastajati samo u Beogradu ili Novom Sadu? Filmski talenti postoje svuda po Srbiji, samo ih treba otkriti i pružiti im mogućnost da se iskažu, kako bi sutradan postali profesionalci i očuvali vitalnost srpskog filma.
Petar je prvu verziju “Knjige senki” snimio još sa 15 godina (2005. godine), sa lošim digitalnim aparatom. U međuvremenu, snimivši nekoliko kratkih filmova sa prijateljima, povezao se sa Miroslavom Lakobrijom – filmskim entuzijastom i majstorom za specijalne efekte iz Beograda, i počeo da se usavršava kako bi napravio kvalitetniju verziju “Knjige senki”. Dve godine kasnije naoružao se boljom kamerom i uz budžet od smešnih 1.000 evra upustio se u nemoguću misiju – da napravi dugometražni film i završi ga do kraja 2007, kako bi bio prikazan na Festivalu srpskog filma fantastike u Beogradu. Svoje delo je snimao od avgusta do novembra 2007. godine, na temperaturama od +45 do –5 za vreme raspusta, na vikendima, u pauzama između škole. Bio je, uglavnom, sam svoj majstor: napisao je scenario, režirao je, snimao, montirao, šminkao glumce, osmišljavao specijalne i digitalne efekte…
Film je završen pred samu premijeru na trećem Festivalu srpskog filma fantastike, a u okviru godišnje konvencije ljubitelja fantastike “Beokon” (Dom kulture Studentski grad, decembar 2007). Međutim, u poslednjem trenutku Petru se dogodio tehnički problem, pa je prikazivanje moralo biti otkazano. Problem je u međuvremenu otklonjen, u čemu je veliki doprinos dao Stevan Filipović, autor “Šejtanovog ratnika” (2006), filma koji je nastao u istom žanru kao “Knjiga senki”.
Petar je napravio premijeru “Knjige senki” u rodnoj Požegi koja je privukla oko 400 ljudi, a film je u međuvremenu, u organizaciji Festivala srpskog filma fantastike, bio prikazan i u Zrenjaninu. I sada je konačno došao čas na beogradsku premijeru, na istom mestu gde je ona prvobitno trebalo da bude održana – u Domu kulture Studentski grad. Dođite u petak 11. aprila u 20 sati da podržite ogroman filmski entuzijazam koji je iznedrio dugometražni film uprkos svim preprekama. Projekciji će prisustvovati autor, kao i deo ekipe “Knjige senki”.
U ime Društva ljubitelja fantastike “Lazar Komarčić”:
Jovan Ristić
Direktor Festivala srpskog filma fantastike (FSFF).
www.lazarkomarcic.org.yu/Fsff
dugometražni film Petra M. Kovačevića
KNJIGA SENKI
Beogradska premijera, velika sala DKSG, petak 11. april, 20:00. Ulaz je besplatan.
Režiser, scenarista, montažer, direktor fotografije, snimatelj, šminker: autor specijalnih i vizuelnih efekata: Petar M. Kovačević
Producent i kostimograf: Vesna Kovačević
Muzika: Zlatko Stevanović
Sponzor: NVO “Forca”, Požega
Budžet: 1.000 evra, snimano kamerom PANASONIK MD-9000
Uloge tumače: Lazar Mitrović, Marija Nikitović, Zlatko Stevanović, Nevena Milojević, Nevena Todosijević, Ivana Kovačević, Milorad Ignjević, Dunja Petrović
Godina proizvodnje: 2007 – nezavisna produkcija “Planet film”, Požega.
T: 65 minuta
Trejler: http://www.youtube.com/watch?v=cVxGM2QTZ5U
Potreba za životnim prostorom i napadi Huna smatrani su za glavne razloge seobe Slovena. Ali, grdnije je i veće zlo njih odande oteralo; zlo za koje niko nije znao da postoji…
Dva srednjoškolca iz Požege odlaze na pecanje, ali u šumi sasvim slučajno iskopaju drevnu knjigu, koja je pisana latinskim jezikom. Pošto ne stoje najbolje sa učenjem, a ne bi svakom da pričaju o onom što su našli, oni se obraćaju drugarici, razrednoj štreberki, za pomoć oko prevođenja. Avaj, ubrzo otkrivaju da je knjiga bila zakopana sa dobrim razlogom, i da bi za svakog bilo bolje da nikad nije otkopana...
O NASTANKU FILMA:
“Knjigu senki”, dugometražni fantazijski film sa specijalnim i kompjuterskim efektima iz kućne radinosti, snimio je Petar M. Kovačević iz Požege, uz pomoć nekoliko prijatelja. Ono što je neobično u vezi sa njim jeste da ima 17 godina, da nema formalnog filmskog obrazovanja i da dolazi iz malog grada. Ali, ko kaže da srpski filmovi mogu nastajati samo u Beogradu ili Novom Sadu? Filmski talenti postoje svuda po Srbiji, samo ih treba otkriti i pružiti im mogućnost da se iskažu, kako bi sutradan postali profesionalci i očuvali vitalnost srpskog filma.
Petar je prvu verziju “Knjige senki” snimio još sa 15 godina (2005. godine), sa lošim digitalnim aparatom. U međuvremenu, snimivši nekoliko kratkih filmova sa prijateljima, povezao se sa Miroslavom Lakobrijom – filmskim entuzijastom i majstorom za specijalne efekte iz Beograda, i počeo da se usavršava kako bi napravio kvalitetniju verziju “Knjige senki”. Dve godine kasnije naoružao se boljom kamerom i uz budžet od smešnih 1.000 evra upustio se u nemoguću misiju – da napravi dugometražni film i završi ga do kraja 2007, kako bi bio prikazan na Festivalu srpskog filma fantastike u Beogradu. Svoje delo je snimao od avgusta do novembra 2007. godine, na temperaturama od +45 do –5 za vreme raspusta, na vikendima, u pauzama između škole. Bio je, uglavnom, sam svoj majstor: napisao je scenario, režirao je, snimao, montirao, šminkao glumce, osmišljavao specijalne i digitalne efekte…
Film je završen pred samu premijeru na trećem Festivalu srpskog filma fantastike, a u okviru godišnje konvencije ljubitelja fantastike “Beokon” (Dom kulture Studentski grad, decembar 2007). Međutim, u poslednjem trenutku Petru se dogodio tehnički problem, pa je prikazivanje moralo biti otkazano. Problem je u međuvremenu otklonjen, u čemu je veliki doprinos dao Stevan Filipović, autor “Šejtanovog ratnika” (2006), filma koji je nastao u istom žanru kao “Knjiga senki”.
Petar je napravio premijeru “Knjige senki” u rodnoj Požegi koja je privukla oko 400 ljudi, a film je u međuvremenu, u organizaciji Festivala srpskog filma fantastike, bio prikazan i u Zrenjaninu. I sada je konačno došao čas na beogradsku premijeru, na istom mestu gde je ona prvobitno trebalo da bude održana – u Domu kulture Studentski grad. Dođite u petak 11. aprila u 20 sati da podržite ogroman filmski entuzijazam koji je iznedrio dugometražni film uprkos svim preprekama. Projekciji će prisustvovati autor, kao i deo ekipe “Knjige senki”.
U ime Društva ljubitelja fantastike “Lazar Komarčić”:
Jovan Ristić
Direktor Festivala srpskog filma fantastike (FSFF).
www.lazarkomarcic.org.yu/Fsff
Sunday, April 06, 2008
NAZI FEST 2
Očigledno je da mafija nije odučila Novosađane od bavljenja filmom. Najavljen je i drugi pokušaj pravljenja Filmskog festivala u Novom Sadu. Evo šta o tome kaže BLIC:
Exit preuzeo nacionalni festival
Autor: B. Nedeljković 06.04.2008 - 00:58
Nacionalni filmski festival, koji je prošlog leta u Novom Sadu održan na pompezan način, ove godine će imati nešto skromnije izdanje. Od 14. do 21. juna ovaj festival više neće imati predznak „nacionalni“, već će se zvati „Cinema City Film & New Media festival“, a nacionalni program će biti samo jedan od njegovih programa. Predviđeno je da taj festival ima 14 programa, od toga tri takmičarska, u okviru kojih će biti prikazano više od 150 filmova iz novije produkcije.
Nacionalni filmski festival, koji je prošlog leta u Novom Sadu održan na pompezan način, ove godine će imati nešto skromnije izdanje. Od 14. do 21. juna ovaj festival više neće imati predznak „nacionalni“, već će se zvati „Cinema City Film & New Media festival“, a nacionalni program će biti samo jedan od njegovih programa. Predviđeno je da taj festival ima 14 programa, od toga tri takmičarska, u okviru kojih će biti prikazano više od 150 filmova iz novije produkcije.
Zbog brojnih osuda u javnosti na koje je naišla organizacija Filmskog festivala Srbije održanog u Novom Sadu od 3. do 8. jula 2007. godine, Udruženje „Exit“ odlučilo je da sada celokupan posao oko pripreme i održavanja festivala preuzme u svoje ruke. Filmski centar Srbije koji je, inače, osnivač festivala u Novom Sadu saglasan je s ovom promenom. - Najveći problem u vezi s prošlogodišnjom organizacijom nacionalnog festivala bio je vezan za „Exit“, iako su oni svu krivicu svaljivali na Filmski centar Srbije i Kulturni centar Novog Sada. Oni naprosto nisu bili svesni finesa koje zahteva organizacija filmskog festivala. To je nešto potpuno različito od produkcije jednog muzičkog događaja - rekao je za „Blic nedelje“ izvor blizak menadžmentu „nacionalnog“ festivala održanog 2007. godine. Veliki skandal vezan za prošlogodišnji „nacionalni“ festival je prisustvo glumice Dušice Žegarac u žiriju. Reč je o notornom slučaju „sukoba interesa“, jer je ona koscenaristkinja filma Aleksandra Rajkovića „Hamlet“ koji je nagrađen sa četiri priznanja, jednim manje od filma „Bel epok“, dobitnika Gran prija. Dodeljenim nagradama posebno su bili nezadovoljni predstavnici glumačkog esnafa koji nikako nisu mogli da se pomire s odlukom žirija da za glavnu ulogu priznanje dobije naturščik Kenedi Hasani, koji je igrao samog sebe u filmu Želimira Žilnika „Kenedi se ženi“. Ove godine će budžet festivala, koji u ovom trenutku još nije preciziran, biti za trećinu manji nego prošle godine, kad je iznosio više od milion evra. Glavna sredstva biće prikupljena od sponzora, a deo novca obezbediće se iz budžeta pokrajine i grada, u istom iznosu kao i prošle godine. Uz to, ove godine neće se izdvajati novac za postprodukciju filmova, a i nagradni fond će biti znatno umanjen. Ovogodišnje izdanje festivala biće obogaćeno kako brojem programskih celina, tako i onih u konkurenciji za nagrade. Osim nacionalne (za čiji sadržaj će biti zadužen Ivan Lalić, predsednik Programskog saveta), biće zastupljena i selekcija internacionalnog nezavisnog filma, kao i „program ostvarenja snimljenih do deset hiljada dolara“. Druge dve selekcije biraće Programski savet, koji čine filmski kritičari Dubravka Lakić i Miloš Tomin, producent Miša Mogorović (koji će voditi i Dunavski fond festivala) i kreatorka Maja Vidaković. U revijalnom programu manifestacije „Cinema City Film & New Media festival“ biće selekcija muzičkih filmova, omaž filmskom festivalu Sandens, program filmova iz regiona, ali i filmovi novih tehnologija.
Kusturičino nezadovoljstvo
Kusturičino nezadovoljstvo
Prošle godine bilo je dosta kritika upućenih na loš tehnički kvalitet projekcija, posebno onih održanih u Srpskom narodnom pozorištu. Loša projekcija „Zaveta“, održana upravo u Srpskom narodnom pozorištu, uzrokovala je i odluku Emira Kusturice da svoj najnoviji film ne prikazuje u redovnoj distribuciji u srpskim bioskopima. Za ovu godinu organizatori najavljuju mnogo manje problema te vrste. Filmovi će biti prikazivani na devet lokacija u gradu - u SNP-u, bioskopu „Arena“, u Katoličkoj porti i u još tri „open air“ bioskopa, ali i u Studiju M, gde će se odvijati i „akademski deo programa“.
Friday, April 04, 2008
Thursday, April 03, 2008
WORKING EDGAR
Naš omiljeni reditelj Edgar Wright je potpisao ugovor sa kompanijom Working Title i najavio je dva projekta koja će uraditi za nju.
London. March 31. In an announcement today, Working Title partners Tim Bevan and Eric Fellner unveiled details of a new two picture deal they have signed with British filmmaker Edgar Wright, with whom they worked on the hit films “Shaun of the Dead” and “Hot Fuzz.” Wright has agreed to write and direct two projects for the London based production company, the first project being “Baby Driver”, a wild spin on the action and crime genre which will be set in the US. This will be followed by a project with the working title of “The World’s End” which will complete a trilogy of comedy films co-written with Simon Pegg in which they unite again to pen valentines to some of their favourite genres. The pair previously co-wrote “Shaun of the Dead” and “Hot Fuzz”.
Both films will be produced by Working Title in association with Big Talk Productions with Big Talk’s Nira Park producing with Tim Bevan and Eric Fellner.
“We are delighted to continue to be in business with Edgar. We see him as one of the most gifted writers and directors in the industry today, and we are very much looking forward to having the chance to have even more successes with him in the future, “ said Fellner.
Edgar Wright commented "Working Title have been fantastic to work with and hugely instrumental in bringing the work of myself, Simon and Nira to the screen. We've had a lot of fun with them so far and it delights me to continue the partnership in the future with new material and bold directions.”
Working Title Films has been co-chaired by Tim Bevan and Eric Fellner since 1992. Between them, they have produced over 90 feature films, which have amassed more than $4 billion worldwide. The company’s commercial and critical hits include The Interpreter; About a Boy; Notting Hill; Elizabeth; Fargo; Dead Man Walking; Bean; High Fidelity; Johnny English; Billy Elliot; Four Weddings and a Funeral; Bridget Jones’s Diary; Bridget Jones: The Edge of Reason; O Brother, Where Art Thou?; Love Actually; Shaun of the Dead; Pride & Prejudice; Nanny McPhee; United 93; Mr Bean's Holiday; Hot Fuzz, Atonement and The Golden Age.
Tuesday, April 01, 2008
KAKO SE PIŠE SCENARIO
Popboks je danas najavio zanimljivu radionicu u Domu omladine.
Besplatna radionica o pisanju scenarija u Domu omladine
U tribinskoj sali na prvom spratu beogradskog Doma omladine će 6. i 13. aprila biti održana besplatna radionica sa temom Kako se piše scenario?
Moderator radionice će biti Vladislava Vojnov, dramaturg, scenarista i filmski urednik našeg sajta, a gost će biti reditelj Vladimir Mančić, čiji će kratki film Rakete (na slici) poslužiti kao osnova radionice.
Vreme predavanja je od 15 do 17 h.
Učešće u radionici je besplatno, a zainteresovani se mogu prijaviti na e-mail: office@domomladine.org.
Više informacija možete dobiti na telefon 011/3220-133.
Inače, Vladislava Vojnov nije nikakva Dimitrijeva rođaka već Vladislava Vojnović, urednica Popboksove filmske rubrike i scenarista filma PRINC OD PAPIRA.
NOVI HUPER
Danas izlazi novi HUPER, mesečnik sa najboljom filmskom rubrikom, u kojoj ovog puta možete čitati o karijeri Gus Van Santa, proučiti bogatu ponudu bioskopske i DVD kritike, proslaviti pola veka od izlaska Hitchcockove VRTOGLAVICE, pogledati šta nam preporučuju Maja Uzelac i Slobodan Vujanović, i još mnogo raznih stvari.